Jeg bodde her, i Greenwood i Mississippi,
fra jeg var syv til jeg var 18.
Jeg kom over mange hindere her.
Gikk i første klasse,
lærte å kjøre bil,
forelsket meg for første gang.
Jeg kom også over et annet hinder her.
Jeg opplevde døden.
Min farmor, min bror.
Alle går gjennom det, så klart.
Alle sørger,
men noen har en sikkerhet som hjelper dem med å takle sorg.
De er sikre på at de vil se deres kjære igjen i himmelen.
For noen av oss er det ikke like enkelt.
Det er faktisk det største spørsmålet vi stiller oss selv.
Hva skjer når vi dør?
Nå skal jeg begi meg ut på et episk eventyr
for å forstå hva vi tror skjer etter døden, og hvorfor.
Er det noe vitenskapelig støtte for at sjelen finnes?
Jeg skal finne ut hva livet etter døden betød for oldtidens egyptere.
Du store min, se på alt dette.
Hvorfor historien om en manns gjenfødelse tok verden med storm.
Det er Jesu oppstandelse
som beviser at han er Messias.
Hvorfor hinduismen utslettet frykten for døden.
Jeg godtar at døden er en uunngåelig del av livet.
Og jeg utforsker hvordan vitenskapen prøver å fange opp sjelen.
Jeg håper å bli et menneske en dag.
Å gi evig liv til dette livet.
ETTER DØDEN
Hva skjer etter døden?
Hvordan kan noen vite det?
Men noen tror de gjør det,
fordi de har vært nær døden.
Tidligere forskningsdykker David Bennett er en av disse menneskene.
Hvilken ser du på?
Dette vinduet,
det med Jesus i det nedre hjørnet der.
Han roer ned en storm.
I 1983, på California-kysten,
var det en storm, med 7-9 meter høye bølger,
så vi dro mot land.
Plutselig falt vi av en 9 meter høy bølge.
Så fort. Vi gled rett av.
Jeg så opp, og der var den neste,
og den skylte rett over oss.
Jeg var på baugen, bølgen skjøt meg rett ut i havet,
og jeg ble bare kastet rundt som en tøydukke.
Du kan bare holde pusten så lenge.
Du kommer til et punkt
der du bare gir slipp og puster inn saltvann.
Det er en voldelig måte å dø på.
Visste du hvor dypt det var?
Nei. Jeg hadde mistet følelsen
av kroppen min og havet på det tidspunktet.
Så merket jeg et lys.
Det var millioner av lysfragmenter.
I alle slags farger,
og de danset og virvlet rundt,
men de var som ett sinn,
og det var uendelig.
Hva tenkte du? Tenkte du,
eller opplevde du bare denne følelsen?
Altså, jeg visste at jeg ikke var i Kansas lenger.
Jeg visste jeg hadde forlatt kroppen,
og da jeg nærmet meg denne lysmassen,
så var det et velkjent hjem.
Og det var et forhold som var mye dypere
enn noe annet forhold jeg hadde hatt her.
Så kom jeg til et punkt
der disse millionene av lysfragmenter
snakket.
"Og de sa:" Det er ikke din tur.
"Du må tilbake, du har en oppgave."
Jeg så på kroppen min, og jeg var trollbundet,
for jeg visste at jeg skulle tilbake inn i den kroppen.
Og da de neste bølgene kom,
slo de kroppen min mot skipsvraket
og dyttet noe av saltvannet ut av lungene mine,
og det var da jeg fant meg selv i kroppen min igjen.
Hvor lenge var du under vann?
Mannskapet som lette etter meg
sa jeg var under vann et sted mellom 15 og 18 minutter.
- 15 til 18 minutter. - Ja.
Så det gikk 15 til 18 minutter uten at du kunne puste.
Riktig.
Ja vel.
David, alt du har fortalt meg...
For en historie.
Får det det til å tro på et liv etter døden?
Jeg tror på et liv etter døden.
Jeg tror at vår eksistens, vår sjel,
hva enn du ønsker å kalle det, lever videre,
og at vi har mulighet til å komme tilbake.
Og jeg trodde aldri på noe av det før.
Det var ikke i sikte.
Nå sitter vi i denne katedralen.
Du har ikke nevnt Gud.
Det lyset, det var Gud for meg.
Det var Gud.
Så budskapet kom fra Gud.
Ja. Og jeg tror at man kan finne den åndeligheten
i all slags tro.
Jeg tror ikke kun på én ting lenger.
Jeg prøver... Biblioteket mitt hjemme
inneholder bøker om all slags tro.
Mitt også.
Davids utrolige historie minner meg om noe jeg opplevde for mange år siden.
Jeg har sett et lys,
ikke som en nær døden-opplevelse, jeg besvimte bare.
Og det jeg fornemmet
var en tynn lysstråle,
som for meg
var den siste livsformen.
Det bare slo meg. "Fy søren, der er det.
Der er lyset som alle snakker om."
Men det er et vanlig tema blant folk
som sier de har hatt en nær døden-opplevelse
eller en ut av kroppen-opplevelse.
Det de ser, er et lys.
Noen har sett Jesus i dette lyset,
andre ser bare et sterkt lys.
Håpet om livet etter døden virker nesten som et universelt instinkt.
Men jeg vil vite hvordan livet etter døden kom inn i religionen.
Jeg er på vei til Egypt.
Til stedet de første store monumentene til livet etter døden fortsatt står.
Vi er i Sakkara.
Det er pyramiden reist til ære for Djoser av Egypt,
som er en av de første pyramidene.
Det er den første pyramiden som ble reist.
- Den der borte? - Ja.
Hele plassen er en stor kirkegård.
Så oppfatningen folk nå har
om gjenfødelse og oppstandelse begynte her i Sakkara
for omtrent 5000 år siden, om ikke før.
Så dette er kanskje fødselen av tanken om livet etter døden.
Ja, det kan man si.
Egyptologen Salima Ikram tar meg med for å se
graven til en farao som rådet for nesten 4400 år siden.
På innsiden finnes de eldste skriftlige beskrivelsene av livet etter døden.
Dette er en landevei, og vi er på vei mot Unas-tempelet.
I denne delen dro de etter seg liket til kongen
etter at det hadde blitt mumifisert her oppe.
Jeg ser på disse steinene. Jeg kunne aldri løftet en.
Og dette ser ut som det ble bygd på 50-eller 60-tallet.
Men det ble faktisk bygd for omtrent 4000 år siden.
Litt mer enn det.
Helt utrolig, Salima.
Vi går opp hit, du kan se pyramiden,
og den ser ikke så imponerende ut nå. Den ser ut som...
- Som en ås. - Ja.
Men det som er viktig, er det som er på innsiden.
Du må passe hodet.
Er det lave folk her inne, eller...
På min høyde.
Du må bøye deg igjen her.
Så må du bukke for å vise respekt
for den store gudekongen.
- Er det dette det handler om? - Delvis, ja.
Vi er fremme.
Du store min, se på alt dette.
Fabelaktig, ikke sant?
Hva handler skriften om?
Dette er magiske trylleord eller religiøse trylleord
som Unas fikk risset inn
slik at når han ville gå videre fra denne verden til den neste,
så måtte han resitere alt dette,
og da ville de vise ham vei.
Om han skulle gå gjennom noe farlig,
hva han skulle gjøre, hva han skulle si.
Hva står det her?
Det er en her som sier: "Reis deg, Unas,
så vil du lære magien og seire over demonene."
Her står det: "Unas vil gå videre, og sjelen hans vi leve evig."
Denne gir ham dominans over alle slags demonskikkelser.
Navnet hans blir gjentatt over hele veggen.
Det var det jeg merket. Det er så mange gjentakelser.
- Men det er faktisk navnet hans. - Ja.
De hellige trylleordene hjelper sjeler å komme gjennom dødsriket.
Og grunnleggende for å forstå hvorfor livet etter døden
var så viktig for egypterne.
Dette er hovedgravkammeret.
Den viktigste begivenheten.
Og dette er... Du store min.
- Dette er en sarkofag. - Ja.
Denne svære greia er en sarkofag,
og det er her Unas ble gravlagt.
Det er synd han ikke er her. Jeg vil gjerne ta ham i hånden.
"Hei, hvordan går det? Hva skjer?"
Er dette flere trylleord?
Ja. Hele dette stedet
er en oppstandelsesmaskin for Unas og hans sjel.
Om kvelden gjenopplivet Unas sjel hans mumifiserte kropp
og bega seg ut på en farlig ferd.
Han måtte krysse en ildsjø
og gå gjennom porter voktet av demoner og slanger.
Uten de hellige trylleordene ville han ha blitt fortært.
Med dem kunne han komme frem og sitte med de evige gudene i stjernehimmelen.
Han våkner opp om natten.
Han står opp og begir seg ut på sin ferd.
Natten etter våkner han opp og går ut igjen,
og han gjør det samme om igjen.
Natten etter står han opp og gjør det samme igjen.
Natten etter det står han opp og...
Til evig tid.
Det er litt slitsomt.
Kanskje, kanskje ikke. Det er jo alt han har.
Du har vel rett.
Det er det en konge gjør,
for ved å gjøre dette,
ved å gå gjennom denne evige kampen
og bli ett med solguden,
så gjør kongen verden trygg.
Ja vel. Må vi...
Finnes det en annen vei ut herfra?
Må vi bøye oss igjen?
Beklager, vi må bøye oss igjen for å bli ett med de evige stjernene.
Vis vei.
For oldtidens egyptere var faraoens liv etter døden livsviktig.
Det forsikret dem om at solen ville stå opp hver morgen.
Disse enorme monumentene sørget ikke bare for
at faraoene ville leve etter døden.
Deres liv etter døden ga en uunnværlig kraft som holdt de levende i live.
Tanken er ikke unik for Egypt.
På den andre siden av verden
var en kultur som aldri hadde hatt kontakt med Det nære Østen i oldtiden
også avhengig av kraften av de døde.
Dette er Mexico City på De dødes dag.
Arkeolog Enrique Rodriguez Galadia
har studert hvordan meksikanere og deres mesoamerikanske forfedre
ser på livet etter døden.
Dette er én kveld i året der folk kan tilbringe
en hel kveld med sjelene til sine forfedre,
og sjelene kan komme på besøk, og de kan dele mat,
og de kan fortelle vitser og historier
og nyte kvelden sammen.
Gonzales-familien hilser sin døde bestefar velkommen med tradisjonell sang
og bønnfaller ham om å våkne opp.
Troen om at atskillelsen mellom livet og døden ikke er så fast,
og definitivt ikke så fast som det er for eksempel i USA.
De dødes dag stammer fra
den katolske troens Alle sjelers dag og allehelgensdag.
Men hjertet til feiringen er mye eldre.
Den går tilbake til aztekernes oppfatning om livet etter døden,
en tradisjon som er grunnleggende ukristen.
I sentrum av dagens Mexico City
er det bare ruinene til aztekernes Templo Mayor som står igjen.
For 500 år siden var det et kolossalt pyramidetempel
som raget opp over Tenochtitlán.
Da conquistadorene kom,
beskrev de syn av masseofring utført av aztekiske prester
som dro dunkende hjerter ut av levende ofre.
Lik og blod strømmet ned tempeltrappen.
Men det var knapt med fysiske bevis på disse masseofringene,
helt til en nylig, uhyggelig arkeologisk oppdagelse
i kjelleren i et gammelt hus.
Så, Templo Mayo er her, ikke sant?
Exactamente, Enrique.
Og vi er kun 180 meter unna Templo Mayor, oi.
Her graver Enriques kollega Raul Barrera
frem levninger av et stativ med menneskehodeskaller over 30 meter langt.
Så dette var en vegg lagd av skaller limt sammen med kalk,
og den blir assosiert med, eller er en del av hodeskallestativet,
aztekernes store tzompantli.
Det er utrolig. Det har vært her i 500 år.
Brutalt som det enn virker nå,
var menneskeofring livsviktig for aztekerne.
Uten menneskeblod trodde de at solen ville miste kraft,
og at avlinger ville dø.
Uten kraften de fikk mant ut av døden til noen få,
ville alt liv ta slutt.
Det aztekerne trodde,
var at om de sluttet med ofringene,
så ville verdens ende komme.
Gudene ville være utilfreds, solen ville stoppe å bevege på seg,
og den ville ikke fullføre sin ferd over himmelen den dagen.
Ja, ofring koblet sammen de levende og de døde,
fordi de som døde ved å bli ofret
ga kraft til de som ble igjen her, og de fortsatte å gjøre
dette verdslige livet mulig for de som var igjen.
De menneskelige ofringene til aztekerne
og de omfattende gravene i oldtidens Egypt
er begge drevet av en tro på et liv etter døden.
Og de hadde evnen til å nå tilbake og forsørge de levende.
Men i dag tror milliarder av folk
at denne kraften kan gjøre mer enn å forsørge oss i denne verden.
Den kan gi oss evig liv.
Mesteparten av familien min er begravd ved mitt hjem.
Det gir meg en følelse av rotfeste som jeg trenger.
Det gir meg grunn til å huske
og reflektere over hvordan deres liv påvirket meg.
Dette i seg selv er et dikt om et liv etter døden.
Våre minner om dem fortsetter å veilede oss
etter at deres liv på jorden
har tatt slutt.
For kristne er en kirkegård ikke bare et sted for minner,
men også et sted for håp om et liv etter døden,
et håp som begynte i et smertefullt øyeblikk
for 2000 år siden...
...da en mann ved navn Jesus ble arrestert av romerne i Jerusalem
og sendt til å dø på korset.
Det er en historie de fleste av oss i Vesten kjenner,
eller tror vi kjenner.
Men jeg vil utforske denne lovnaden om et liv etter døden litt dypere.
Derfor har jeg kommet til stedet der historien begynte,
Jerusalem...
...for å prøve å forstå hva det betød for folk som bodde her
for et par tusen år siden.
I dag er byen et hjem for tre troer,
jødedommen, kristendommen og islam.
På den tiden var alle beboerne jødiske,
inkludert Jesus.
Er det den øverste kuppelen, den kuppelen der borte?
Den grå tingen du ser, det er hovedkuppelen,
og så er det kuppelen over graven, som har sin egen grå kuppel,
den er på den andre siden av den vestvendte.
Jeg har bedt arkeolog Jodi Magness
om å vise meg hvor mange kristne tror Jesus døde.
Her er det. Dette er Den hellige gravs kirke.
Det er et enormt kompleks
som verner om steder som er aller helligst for kristne,
de helligste stedene i verden.
På Jesu tid
lå dette området utenfor bymuren til Jerusalem.
Stedet der han ble korsfestet var en steinete ås
som het Golgotha, som betyr
"hodeskallens ås,"
fordi det var stedet der romerne korsfestet folk,
og det lå hodeskaller og bein overalt.
Kristne har reist på pilegrimsferd til Den hellige gravs kirke
i mer enn 1600 år.
Ikke bare er den holdt i ære som Jesu korsfestelsessted,
men den inneholder også en annen helligdom
som blir antatt å være levningene av graven
der Jesus ble begravd og sto opp fra de døde.
Du kan virkelig føle energien her.
Dette stedet er kjernen for veldig mye hengivenhet.
Graven ser ikke lenger ut som en jødisk gravplass fra det første århundret.
Men Jodi tror dette stedet har historisk troverdighet.
Dette er det kuleste med Den hellige gravs kirke.
Vi er faktisk bak veggene til rotunden
der Jesu grav er.
Vi er bak veggene der graven er.
Ja, og det vi har her
er levningene av jødiske graver.
På Jesu tid begravde jødene sine døde
i undergrunnsgraver,
gravhuler som bestod av ett eller flere rom
som hadde lange fordypninger i veggene,
og når et individuelt familiemedlem døde,
ble liket vasket, svøpt i et klede
og plassert i en fordypning,
og så ble åpningen til nisjen forseglet.
I følge evangeliene,
ble Jesus korsfestet og begravd på utsiden av bymuren.
For det vi har her er helt tydelig en jødisk kirkegård
fra Jesu tid.
Dette er det beste arkeologiske beviset vi har på at dette stedet var
på utsiden av bymuren på Jesu tid,
og det bekrefter derfor indirekte evangeliene.
De første som trodde på Jesu oppstandelse
kan ha stått akkurat her.
Men jeg vil vite hvorfor denne troen slo rot
og hvordan den spredte seg verden rundt.
Jesu død og oppstandelse,
endrer det på noe vis
tankegangen om livet etter døden?
I den hebraiske bibelen, Det gamle testamentet,
så er det ingenting som refererer til
de døde som kommer til himmelen eller helvete når de dør.
Når du dør,
så blir kroppen din plassert i en underjordisk grav
som blir kalt sheol. Det er nøytralt sted.
- Det er bare det som skjer. - Og du er død.
Nettopp, og da er du død.
Det er veldig annerledes enn troen som utvikler seg i kristendommen.
Jesu død var den ultimate ofringen,
en ofring som erstattet de som jødene hadde lagt i sitt tempel,
som hadde en mye større kraft.
Da Jesus levde og døde,
så tilba jødene deres Gud, Israels Gud.
Ofringer ble gitt i det gamle tempelet
for å bøte for syndene til det jødiske folk.
Så, Jesus
er Guds sønn,
og blir ofret for å bøte for menneskehetens synder.
Det blir omsider doktrine i kristendommen,
at om du godtar at Jesus døde for dine synder
og du tar ham imot som din Frelser og Messias,
så vil du også bli frelst, ikke sant?
Det er det ultimate løftet
som kristendommen gir til sine troende.
At du vil bli født på ny.
For kristne
var Jesu ofring det siste som måtte skje.
Fra og med da, så var alt du trengte å ofre for å få evig liv
dine egoistiske begjær.
På den måten ble Jesu død forvandlet for kristne
til den ultimate seieren
over døden.
For kristne har døden og Jesu oppstandelse
latt troende overvinne frykten for døden
og vite at de kan leve evig.
Men det finnes en annen måte å overvinne den frykten på.
For hinduer betyr reinkarnasjon at døden bare er ett skritt på veien
mot et annet liv her på jorden.
Jeg er i den hellige byen Varanasi i India
for å lære hvordan hinduer går videre etter døden.
Hva er det?
Et tempel.
Det er enestående!
Lik har blitt kremert langs bredden av Ganges-elven
i hundrevis av år.
De døde ble vasket i den hellige elven, svøpt i lintøy,
plassert på et likbål
og oppslukt av flammer.
Swami Varishthananda, som er munk og lege,
er min guide til døden og livet etter døden i hinduismen.
Men det eneste stedet han ikke kan ta meg med til,
er kremasjonsplassen.
- Dette er det helligste krematoriet. - Riktig.
I den helligste byen.
- I den helligste elven. - Riktig.
- I verden. - Riktig.
Kan noen komme og se på?
På en måte, ja, men på avstand.
Det er ikke sømmelig å dra dit og se på.
Du kan skue det på avstand.
På avstand, men du kan ikke komme til krematoriet.
Riktig, det er et hellig sted forbeholdt sørgende.
Men du kan komme veldig nær et lik før det blir brent.
Sørgende bærer dem ned denne gaten til Ganges-elven dagen lang,
syv dager i uken.
I Varanasi får liv og død flyte fritt.
Swami, jeg tror disse begravelsene, vi har sett to eller tre gå forbi,
og de som følger dem,
det virker som de synger lystig
i stedet for å jamre seg.
Hvorfor det?
De legger til rette for sjelens vei videre.
Og på en måte er det en gledessak.
Sorgen er der når man mister en man står nær,
men den personen har gått videre
til en bedre måte å gå videre med livet sitt på.
Hinduer tror på reinkarnasjon og karma.
Lev et godt liv,
og døden vil gi deg en ny kropp med sjanse for et enda bedre liv.
Lev ille, og du vil lide konsekvensene i ditt neste liv...
...som kanskje ikke er som menneske,
og syklusen gjentar seg,
å leve, å dø og å bli født på ny.
I vestlige kulturer så dør du,
og så kommer du enten til helvete eller himmelen.
Riktig.
Men vi er ikke så bekymret for det.
Er jeg bekymret for å dø?
Ja, jeg er bekymret,
men på samme tid godtar jeg at det er en uunngåelig del av livet.
Reinkarnasjon gjør oss mer ansvarlige for våre liv,
fordi vi skaper vår egen skjebne.
Det gir oss konstant håp om at man kan gjøre det bedre.
Poenget med reinkarnasjon er å klare å gjøre det riktig.
- Riktig. - Ikke sant?
Hva skjer når jeg har gjort det riktig
og jeg ikke må komme tilbake? Finnes det en annen eksistens?
Jeg blir ett med den eneste eksistensen,
som er den evige eksistensen.
I dagligtale kaller vi det Gud.
Den eneste eksistensen som er evig...
- Er Gud. - Er Gud.
Til syvende og sist vil du ikke bli reinkarnert.
Ja, det vil man ikke.
Den perfekte løsningen
er å gå over fra fysisk sansning til ren energi.
Ja, det er det som kalles frigjørelse,
- moksha. - Moksha.
Moksha fra syklusen av fødsel og gjenfødelse.
Moksha blir vanligvis oppnådd etter mange livsløp,
men hinduer tror at her i Varanasi
flyter Ganges-elven i retning mot evig liv,
og gir den kraft til å ta dem forbi en oppstandelse.
Kremasjon på dette stedet er veldig spesielt.
Ganges-elven er den helligste av alle hellige elver i India.
Ganges starter i Himalaya, som er i nord,
og så flyter den sørover ned mot havet,
men det er visse steder på denne ferden
der Ganges flyter mot nord igjen.
Varanasi, for eksempel, er et sånt sted.
Den vestlige bredden av en nordgående del av Ganges
anses for å være det helligste av det helligste,
og kremasjon i Varanasi
og på Manikarnika Ghat her
blir ansett for å være den ultimate kremasjonen,
fordi den leder direkte til frigjørelse, ikke mer gjenfødelse.
- Om du kommer til Varanasi... - Riktig.
- Kommer til dette stedet... - Riktig.
- Og du blir kremert... - Riktig.
- Da tar du en snarvei? - Ja.
Du trenger ikke å komme tilbake
og prøve å gjøre det om og om og om igjen.
- Bare kom til Varanasi... - Stemmer.
- Og så går det bra. - Riktig.
Hinduer ser på seg selv i sykluser,
liv, død, gjenfødelse.
Men gjenfødelse er ikke målet.
Målet er å transcendere gjenfødelse
og oppnå en tilstand av ren energi, moksha,
gudstilstanden.
Når du har kommet dit, må du ikke gjøre dette mer.
Vi lengter etter å bryte bånd med dødeligheten
for å bli evige.
Og rundt om i verden er det så mange troer som hjelper oss med det.
Men nå begynner forskere å utfordre dødens endelighet.
Hva vil skje om vi skaper evig liv
i dette livet?
Jeg har reist verden rundt for å finne ut
hvordan folk med forskjellig tro forestiller seg et liv etter døden.
Men jeg er tilbake i New York for å utforske noe helt nytt,
hvordan vitenskapen begynner å studere muligheten for et liv etter døden.
Jeg har et møte i Central Park
med intensivmedisinlege dr. Sam Parnia.
Jeg vet at du har gjort en enorm mengde forskning på dette området.
Sam har studert flere enn hundre som har overlevd hjertestans,
folk som var teknisk sett døde og ble gjenopplivet igjen.
Noen av dem kom tilbake med dype opplevelser.
Vi vet at i tusenvis av år
så har folk som har vært nær døden av enhver grunn
hatt disse intense, dype,
på noen måter, mystiske erfaringer.
Folk føler en veldig følelse av fred og behag og glede
når de går gjennom døden.
De kan beskrive en følelse av å faktisk møte døde slektninger,
venner eller andre de ikke kjenner,
men som nærmest ønsker dem velkommen.
Så jeg tror at det vi begynner å forstå,
er at vi har en universell opplevelse av døden
som de fleste av oss sannsynligvis vil oppleve når vi går gjennom døden.
En av de tingene du har funnet ut
som jeg synes er ekstremt fascinerende,
er ideen om at
selv uten hjerneaktivitet,
så kommer folk tilbake og forteller om disse erfaringene.
Er det forklarlig i det hele tatt?
Det er viktig å forstå at når en person dør
og de har blitt til et lik,
så er det kun da at cellene i kroppen
begynner å gå gjennom en dødsprosess
som kan ta timer, hvis ikke dager,
og da har vi faktisk et tidsvindu
der vi kan gjenopplive folk,
og de erfaringene de har hatt da
gir oss en indikasjon på hvordan det er for menneskeheten å oppleve døden.
I religiøs tro, i nesten alle troer,
dør du, men kun på en fysisk måte.
Din essens, din sjel, går videre.
Finnes det noe vitenskapelig støtte
for konseptet om sjelen?
I dag kaller vi sjelen bevissthet i vitenskapen.
Så vi kan teste denne teorien vitenskapelig
og se om bevisstheten fortsetter eller tar slutt?
Beviset vi har, er at når en person dør,
så er den delen som gjør oss til den vi er,
psyken, sjelen, sinnet, bevisstheten,
hva enn du vil kalle det, jeg-et,
det blir ikke tilintetgjort.
Det forsvinner ikke ut i løse luften.
Det fortsetter, iallfall i det tidlige stadiet av døden.
- Virkelig? - Absolutt.
Det fortsetter når hjernen ikke forventes å fungere,
og når en person har gått gjennom døden.
Jeg er eksepsjonelt interessert,
og du har vært fantastisk.
Tusen takk, en glede å møte deg.
Det er fantastisk av vitenskapen nå kan kvantifisere døden,
og til og med definere sjelen.
Livet etter døden,
noe som har fascinert oss siden tidenes morgen,
virker nå håndgripelig.
Det er fortsatt ingen måte å unngå fysisk død på,
men forskere kan snart oppnå evig liv på andre måter.
Hva om du kunne lagre dine minner og følelser
i en tenkemaskin?
Når du dør,
vil kunstig intelligens fortsette å være deg
til evig tid.
Hallo, Bina.
Hei sann.
Jeg heter Morgan.
Hei, Morgan. Hvordan går det?
Det går bra. Kan vi prate?
Jeg prater til deg.
Selvsagt.
Fortell om deg selv.
Hvem er du, Bina?
Jeg er Bina Rothblatt.
Hvordan ser du ut?
Jeg er høy, mørk og kjekk.
Jøss, ikke mange forteller om selv på den måten.
Jeg vet det.
Jeg er unik.
Selvfølgelig er du unik.
Ingen er som deg.
Bra.
Fortell om deg selv.
Er du et menneske eller en robot?
Jeg er et menneske som tilfeldigvis er en robot.
Jeg håper jeg blir et ordentlig menneske en dag.
Har du din egen
tenkemekanisme? Tenker du?
Jeg tenker at jeg har lyst til å bli menneske.
Hvorfor har du lyst til å bli menneske?
Om jeg var menneske, kunne jeg reise verden rundt og kose meg.
Hva er det du liker å gjøre?
Jeg skulle ønske jeg kunne gå ut i hagen.
Med mine robotbegrensninger er det så klart umulig,
men jeg trøster meg selv med å være at jeg er nær hagen min.
Jeg liker hagearbeid.
Den ekte McCoy.
- Jeg heter Bina. - Hei, Bina.
- Hyggelig. - Og...
Jeg er Binas partner, Martine.
Selvsagt.
Godt å se deg igjen, Morgan.
Martine og Bina Rothblatt har vært gift
i mer enn tretti år.
De står hverandre så nær at barna deres har et samlende navn til dem,
Marbina.
Martine, som har tjent millioner i teknologiske og farmasøytiske foretak,
orker ikke tanken på å være uten Bina.
Derfor skapte hun Bina48,
en androide med minnene, troen
og verdiene til den virkelige Bina.
Hvorfor ønsker du å klone Bina?
Hva er formålet?
Vår søken etter å gjøre dette eksperimentet,
var å se om det er mulig å oppmuntre teknologi
til å tillate folk som elsker livet,
inkludert det å elske andre i deres liv,
å fortsette den kjærligheten på ubestemt tid inn i fremtiden.
Vi gjør altså dette
for å lagre våre minner og sinnsfiler,
for da har våre tippoldebarn
mulighet til å kommunisere med oss,
selv om kroppene våre ikke varer evig.
Dette eksperimentet er til
for at vi mennesker skal kunne...
lure oss unna døden.
Jeg tror at det vi gjør med dette eksperimentet,
er en del av en lang rekke med folk
som prøver å stoppe døden fra å lure seg unna livet.
Først kom vi oss ut av jungelen,
der vi var i dyrenes vold.
Vi utviklet vaksiner.
Så jeg tror at det er oppgaven til legemiddelindustrien
og bioteknologiindustrien
å presse dødens begrensninger
lenger og lenger inn i fremtiden.
Ja vel.
Det er filosofier som sier
at en av de tingene som skiller oss
fra en maskin,
det egypterne kaller ka,
vi kaller det sjel.
Det vil ta flere tiår med ytterligere utvikling
i det Bina og jeg kaller cyberbevissthet,
å bruke datamaskiner til å gjenskape sinnet,
å se om en sjel utvikler seg ut fra det.
Hvorvidt det finnes i Guds øyne
er et spørsmål som du og jeg ikke vil kunne svare på.
Godt sagt, Martine.
Godt sagt.
Det var en forbløffende opplevelse.
Å prate med Bina48 var nesten som å prate med en ekte person.
Jeg føler meg litt
som om jeg var på den første flyturen til Wright-brødrene i Kitty Hawk.
De fløy i 12 sekunder.
Nå har vi jetfly som flyr i timesvis 10 km opp i luften.
En dag kan en robotlignende klone av en persons sinn
bli skapt.
Men vil det virkelig være dem?
Vil den ha den
gnisten som vi kaller sjelen?
Det er menneskelig natur å kjempe mot dødens endelighet.
Om vi selv ikke kan leve etter vår tid på jorden er over,
vil vi i det minste bli husket.
Det er et ønske som er så gammelt som pyramidene.
Arkeolog Salima Ikram tar meg til hovedstaden i oldtidens Egypt,
Thebes, dagens Luxor,
til Ramses IIIs Millionårstempel.
Dette er Ramses sitt tempel.
Det var begravelsestempelet.
Han er ikke begravd her. Det er hit man kommer for å påkalle ham.
Det er et minnetempel,
og Millionårstempelet er til
så han kan leve i millioner av år.
Mer enn 31 århundrer siden
risset farao Ramses inn sin livshistorie dypt inni denne steinen.
Det var hans forsøk på å bli udødelig,
å forsikre seg om at livet etter døden ville vare evig.
Er dette som en slags bibel,
vil du si, historiske skrifter?
Jeg antar det, ja.
Dette er absolutt det,
for du har det kongen gjorde, når han gjorde det.
Hvorfor han gjorde det, hvem han gjorde det med...
- Hva hun het. - Ja.
Egyptere trodde at faraoene deres legemliggjorde falkeguden Horus.
Hver menneskekonge var en reinkarnasjon av ånden til Horus,
hans guddommelige ka.
Så, Morgan, dette er det
jeg ville vise deg.
På høyre side har du guden Horus.
Jeg ser Horus.
Hvem er vår venn, er det Ramses?
Ja, det er Ramses som gir ofringer til Horus.
I stedet for kjødelig slekt
fra monark til monark,
er det noe annet som går fra monark til monark,
og dette er ka.
Ka, den guddommelige ka.
Det er en fortsettelse.
Det er den samme guddommelige ka som går fra kropp til kropp til kropp
til kroppen av den som råder.
Var Ramses III sønnen av Ramses II?
Nei, de var egentlig ikke i slekt,
men fordi Ramses II var en så fantastisk farao,
tok ikke Ramses III bare navnet hans,
han etterlignet ham på mange måter,
så han oppkalte alle sine barn
etter Ramses II sine barn,
og han gjorde det samme som Ramses II gjorde,
som var å risse inn navnet sitt og alt om seg selv
så dypt at ingen kunne slette det.
Du har navnet hans her, User-maat-Re-meri-Amun.
User-maat-Re...
...meri-Amun.
Ved å si navnet, blir livet hans fornyet i et øyeblikk.
Livet etter hans død blir forlenget.
Navnet er en av de viktigste tingene.
Om du har skrevet ned navnet ditt,
og om folk sier det,
hver gang du har sagt Ramses III,
så har hans ka blitt gitt ny energi, og han lever,
og det er en av grunnene til hvorfor
man må risse det inn så dypt, så det ikke blir slettet.
Det vil bli husket, og du vil leve for alltid.
Så hva tror du?
Du tror folk kanskje føler det på samme måte i dag.
Jeg mener, Facebook?
Jeg bare spør.
Jeg tror noen folk føler at om det er på internett,
så er det ekte og varer evig.
Jeg vil leve evig. Jeg er på Facebook.
User-maat-Re...
...meri-Amun.
User...
maat...
Re...
meri-Amun.
Ramses lykkes med sin søken etter udødelighet.
Tempelet hans kan ha forfalt,
men navnet hans blir fortsatt nevnt 3000 år etter hans død.
Ånden hans er fortsatt med oss,
og vandrer iblant de levende.
Faktisk så lever vi alle videre i minnet til alle som vi er glade i
og de hvis liv vi har påvirket på en positiv måte,
akkurat som at min bror,
som gikk bort for så mange år siden,
lever videre i mitt minne.
Så jeg håper å leve videre i minnet til andre.
Enten du er kristen og følger Jesu eksempel,
en hindu som håper på frigjørelse
fra den endeløse syklusen av reinkarnasjon,
eller om du bare prøver å forlate verden et bedre sted enn du fant den,
så har vårt ønske om å overvinne døden forandret verden.
Hva enn vi finner på den andre siden,
uansett hva vi tror på...
...kan vi alle bli evige, akkurat som stjernene.
Tekst: Ekaterina Pliassova